„Za pravnika nema veće nagrade i profesionalne satisfakcije od toga da radi kao sudija. Imao sam sreću da obavljam tu funkciju preko dvadeset godina. Ta sreća se gubila svake naredne godine, i to toliko iz godine u godinu, da sam jedva dočekao da poslednja godina moga sudijskog rada prođe”, ovako u intervjuu za Cenzolovku, rađenom dopisivanjem na Vajberu, govori Slavko Žugić, sudija koji je u jednom trenutku novinarima u Srbiji vratio veru u pravdu i poverenje u institucije.
„U ime naroda”, pre godinu dana, sudija Slavko Žugić doneo je presudu koja je i domaćoj i međunarodnoj novinarskoj zajednici podigla moral. U pitanju je presuda za paljenje kuće novinara Milana Jovanovića, kojom su bivši funkcioner Srpske napredne stranke i predsednik Opštine Grocka Dragoljub Simonović i još dvojica izvršilaca osuđeni na stroge zatvorske kazne.
Sudija Slavko Žugić zbog toga je slavljen kao „heroj procesa”. I to sa mnogo razloga, jer sve što se oko tog suđenja i na njemu događalo, opstrukcija, laži, nedolaženje na sud optuženih i postupanje njihovih brojnih, skupih i poznatih advokata, više je ličilo na uobičajeno srpsko pravosuđe, nego taj sjajni momenat presude.
Komentarisanje toka sudskog postupka mnogo puta se ispostavlja kao problematično. Prvi razlog je to što izveštači uglavnom nisu pravno obrazovani, a time ni kompetentni da iznose vrednosne sudove
I sve što se nakon te presude događalo, a pre svega odugovlačenje i kršenje rokova za postupanje suda, dok nije krajem godine oborena na apelaciji (iz proceduralnih razloga), nastavilo je da liči na uobičajeno srpsko pravosuđe.
„Prošao sam trnovit put kroz postupak”, rekao je nakon izricanja presude sudija Žugić i tom prilikom kratko podsetio na tok postupka u čijoj su završnici advokati odbrane tražili njegovo izuzeće, pa čak i „izuzeće cele Palate pravde”, vređali sudiju optužbama da je „pristrastan” i da „sudi po nalogu”.
Iako je oborena, presuda je toliko životna i detaljno obrazložena da stoji i danas, uoči početka ponovljenog suđenja za napad na novinara, kao reper.
Slavko Žugić, danas sudija u penziji, ne želi da govori o tom procesu sve dok se ne dođe do pravnosnažne presude. Ipak, pristao je da za Cenzolovku govori o srpskom pravosuđu, jer je, kako sam priznaje, zaljubljenik u pravne nauke, entuzijasta.
Potiče iz porodice u kojoj je bavljenje pravom, pravdom i zakonima tradicija, bio je student generacije na Pravnom fakultetu Univerziteta u Sarajevu, a 1992. godine je iz Sarajeva došao u Beograd i postao krivičar.
IZVEŠTAVANJE MEDIJA MI NIJE SMETALO NITI JE UTICALO NA DONOŠENJE MOJE ODLUKE
Cenzolovka: Kako komentarišete medijsko izveštavanje o sudskim procesima? Šta je dopušteno, a gde je granica posle koje se izveštavanje smatra pritiskom na sud?
Slavko Žugić: Postupci pred sudovima su uglavnom javni. Isključenje javnosti primenjuje se samo za slučaj očuvanja privatnosti učesnika postupka ili iz razloga njihove bezbednosti. Zbog proklamovanog principa javnosti sudskih postupaka medijima je omogućeno da preko svojih izveštača prate i komentarišu sudske postupke.
To što im je omogućeno da prate sudske postupke je dozvoljeno i ne ometa suđenje, odnosno ne predstavlja pritisak.
Međutim, komentarisanje toka sudskog postupka mnogo puta se ispostavlja kao problematično. Prvi razlog je što izveštači uglavnom nisu pravno obrazovani, a time ni kompetentni da iznose vrednosne sudove o tome da li se sudski postupak odvija u skladu sa zakonom ili ne. A drugo je što postoje slučajevi kada se na suđenja šalju izveštači koji svoje izveštaje prilagođavaju političkim, partijskim i drugim interesima.
Cenzolovka: Da li ste pratili izveštavanje medija o suđenjima koja ste vi vodili i šta o njima mislite?
Slavko Žugić: Meni kao sudiji mediji nisu smetali niti su uticali na vođenje postupka i moje odluke. Priznajem da su uspevali ponekad da me iznerviraju netačnim izveštavanjem i izveštavanjem o nebitnim detaljima sa suđenja, što je po mojoj proceni posledica nekompetentnosti izveštača.
Sudijska čast na prvom mestu. Pritisci ne smeju da utiču na sudijske odluke
Cenzolovka: Iako ste više od dvadeset godina bili uspešan sudija, široj javnosti ste postali poznati po suđenju u medijskom predmetu koji je bio i vaš poslednji, pred odlazak u penziju. Zašto ne želite da govorite baš ništa o predmetu „Simonović i drugi”?
Slavko Žugić: Predmet ‚‚Simonović i drugi” ne mogu komentarisati, prvo zbog toga što taj postupak još nije pravnosnažno okončan, i drugo, zbog toga što sam u prethodnom postupku sudio u navedenom predmetu i doneo prvostepenu presudu.
Jasno je da zbog navedenih razloga ne bi bilo u redu da bilo šta u vezi sa suđenjem u tom predmetu iznosim. Smatram da bi se to kosilo, najmanje, sa sudijskom čašću i korektnošću.
Postoje slučajevi kada se na suđenja šalju izveštači koji svoje izveštaje prilagođavaju političkim, partijskim i drugim interesima
Cenzolovka: Brojne sudije, čak i one koje nisu prešle u advokaturu već su ostale da sude, progovorile su javno o spoljnim pritiscima sa kojima su se kao sudije suočavale. Da pomenem samo sudiju Aleksandra Trešnjeva i bivše sudije Vladimira Vučinića i Natu Mesarović. Kakva su vaša iskustva? Da li ste vi bili svedok toga ili ste čuli od vaših kolega da političari pokušavaju da utiču na sudske odluke? Uostalom, da li pritisci pretežno utiču na to da li se presude donose nezavisno?
Slavko Žugić: U beogradskom pravosuđu proveo sam preko dvadeset godina. Osamnaest godina sam postupao u krivičnoj materiji. Niko i nikada od mene nije tražio da u nekom od predmeta donesem odluku kakva mi se sugeriše. Kroz moju sudnicu prošli su mnogi državni funkcioneri i političari. Niko od njih, niti neko za njih od mene nije tražio ili vršio pritisak da donesem odluku kakva se traži.
Ne mogu da se izjasnim o tome da li su moje kolege, sudije koje ste pomenuli, trpele pritiske. Verovatno je toga bilo, iako meni nije poznato. Pritisci na sud i sudije, bilo od koga da dolaze, ne bi smeli da utiču na nezavisnost sudstva, odnosno na sudije. Nezavisnost sudstva i sudija grade same sudije tako što odbijaju sve moguće pritiske i ne podležu im. Iluzorno je očekivati da nezavisnost sudstva grade i obezbeđuju političari, državni funkcioneri, time što neće vršiti pritisak na sud i sudije.
Sudije u svakom predmetu trpe legitimne pritiske stranaka da sud donese odluku koja njima odgovara. Javnost, koja je legitimna u sudskim procesima, komentarisanjem toka postupka vrši svojevrstan pritisak na sudije iznošenjem svojih vrednosnih sudova o kvalitetu postupka pred sudom, ali sudije su po prirodi svog posla dužne da takve pritiske trpe i da im odolevaju.
Sudije moraju da odolevaju svim pritiscima i da na taj način izgrade svoju nezavisnost. Nijedan društveni faktor, nijedna državna institucija to neće učiniti umesto njih. Nezavisnost sudije je kvalitet koji, pored stručnosti, treba da opredeljuje profesionalnu karijeru svakog sudije.
Sudovi više nemaju zadatak da utvrđuju istinu i na njoj dele pravdu
Cenzolovka: Kako biste opisali stanje u sudstvu?
Slavko Žugić: Sadašnje stanje u pravosuđu, u sudovima, nije dobro. Postupci pred sudovima traju neopravdano dugo. Jednostavnu parnicu pred beogradskim sudovima, ukoliko se zbog žalbe pokrene drugostepeni postupak, ne možete završiti pravnosnažno bez tri i više godina. Nemali broj krivičnih postupaka traje preko pet, do deset godina.
Porodični sporovi, naročito sporovi u vezi s poveravanjem dece, i imovinski sporovi bivših bračnih partnera neopravdano dugo traju i uglavnom su indikatori porodičnog nasilja. Sporovi pred upravnim sudom ne rešavaju se bez tri godine i zbog nerešavanja tih sporova pod punom jurisdikcijom, postupak se ponavlja i traje najmanje još toliko.
Na poslovima sudije ne rade najbolji pravnici kojima država raspolaže. Najbolji pravnici se uglavnom bave advokaturom, rade u bankama, osiguravajućim društvima i na drugim biznis poslovima, gde ostvaruju višestruko veće zarade od sudija
Još od starog Rima, sudovi imaju zadatak da, prilikom donošenja odluka, utvrđuju relevantnu istinu i da, uvažavajući istinu, dele pravdu. Dakle, svaka odluka suda treba da je zasnovana na istini i pravdi i sud je dužan da u istim stvarima donosi istovetne odluke.
Sudovi, danas, prema važećim procesnim zakonima, nemaju više zadatak da u svakom sudskom postupku utvrđuju istinu i da, u skladu sa utvrđenom istinom, u spornom odnosu donesu zakonitu i pravednu odluku. Naime, nijedan procesni zakon o postupcima pred sudom ne počiva na načelu materijalne istine, kao osnovnom načelu sudskog postupka. Štaviše, to načelo se uopšte ne pominje ni u jednom procesnom zakonu.
Prema važećim procesnim zakonima, sudija više nema zadatak da u konkretnom spornom odnosu određuje dokaze čijim će provođenjem dosegnuti do relevantne istine, već postupa kao arbitar koji prati, sprovodi dokaze po predlogu stranaka i ocenom provedenih dokaza utvrđuje da li je onaj koji tuži uspeo da dokaže osnovanost svoje tužbe ili nije.
U slučaju da tužilac nije uspeo da dokaže osnovanost svoje tužbe zbog toga što nije predložio odgovarajuće dokaze, sud će odbiti njegovu tužbu iako mu je poznato da bi se osnovanost tužbe mogla dokazati provođenjem i drugih dokaza, koje tužilac nije predložio.
Takva odluka sudije nije zasnovana na istini, niti je pravedna.
Suđenje okrivljenima za paljenje kuće novinara Milana Jovanovića u Palati pravde (foto: Marko Risović / Cenzolovka)
ZAŠTITA BEZBEDNOSTI SUDIJA NIJE DOBRA. LIČNO SE NIKAD NISAM PLAŠIO
Cenzolovka: Da li ste se kao sudija krivičar suočavali sa bezbednosnim pretnjama i koliko se o tome vodi računa u sudovima?
Slavko Žugić: Sudije i svi zaposleni u sudovima su po prirodi svog posla izloženi bezbednosnim rizicima. Zaštita sudija i drugih zaposlenih od rizika kojima su lično izloženi postoji u meri koja odgovara nivou odobrenog novca u te svrhe, što znači da nije dobra. Lično kao sudija nisam bio izložen bezbednosnim pretnjama, nisam se plašio jer mislim da nijedan učesnik postupka u mojim predmetima nije bio toliko nezadovoljan da bi zbog toga ugrozio moju ličnu bezbednost. Nikad nisam vodio računa o brojkama, ali sam i pored toga siguran da protiv presuda koje sam donosio u oko 70 odsto slučajeva nije ulagana žalba i da je isto toliko okrivljenih iz moje sudnice izlazilo sa rečima „doviđenja i hvala”.
Cenzolovka: Da li poželite da se vratite u sud, kao sudija ili kao advokat?
Slavko Žugić: Zbog navršetka radnog veka i ispunjenja uslova za starosnu penziju sudijska funkcija mi je prestala 8. marta 2021. godine. Mislim da za pravnika nema veće nagrade i profesionalne satisfakcije od toga da radi kao sudija. Ja sam kao pravnik sa porodičnom tradicijom, kao pravnik student generacije na Pravnom fakultetu Univerziteta u Sarajevu i zaljubljenik u tu profesiju, imao sreću da obavljam tu funkciju preko dvadeset godina. Ta sreća se gubila svake naredne godine, i to toliko iz godine u godinu, da sam jedva dočekao da posljednja godina moga sudijskog rada prođe. To mi se dešavalo zbog svega što sam vam ovom prilikom rekao, kao i zbog onog što nisam stigao reći, a protiv je istine i pravde, koje bi trebalo da budu jedini proizvod rada sudija i sudova, a nisu.
Zakonske odredbe otežavaju put do istine i pravde
Profesori Pravnog fakulteta koji su moju generaciju školovali za pravnike prevrtali bi se u grobu kad bi mogli da vide po kakvim procesnim zakonima danas sude sudije, njihovi učenici. Tvrdim da su važeći procesni zakoni mnogim svojim rešenjima smetnja pravdi ili da otežavaju put do pravde pred sudovima.
Profesori Pravnog fakulteta koji su moju generaciju školovali za pravnike prevrtali bi se u grobu kad bi mogli da vide po kakvim procesnim zakonima danas sude sudije, njihovi učenici
Pored toga što istina i pravda nisu sveti ciljevi svakog sudskog postupka, zbog neprimenjivanja načela materijalne istine, procesni zakoni su prepuni odredaba čiji je jedini zadatak da otežaju put do istine i pravde. Procesnim zakonima se propisuje da se dokazi mogu predlagati do određene faze postupka, da se određeni prigovori mogu iznositi takođe do određene faze postupka, utvrđuje se vremenski rok trajanja postupka i slično. Smatram da odluka suda koja je doneta u skladu sa važećim procesnim zakonom, a u sebi ne sadrži istinu i pravdu nije dobra odluka jer ne proizvodi pravdu, i da bi radi donošenja pravednih odluka trebalo promeniti procesne zakone.
Kako prema važećim procesnim zakonima sudska odluka uglavnom zavisi od toga da li je tužilac bio stručan i vešt da dokaže osnovanost svoje tužbe, a ne od toga da li je njegova tužba stvarno osnovana, to sud ne može da postigne standard da u istim stvarima donosi identične odluke, što je kruna pravde.
Među sudijama nema najboljih pravnika kojima država raspolaže
Cenzolovka: Koje su neuralgične tačke i kako vi, na osnovu dugogodišnjeg iskustva, mislite da ih treba rešiti?
Slavko Žugić: Stanje u sudovima nije dobro zbog toga što u sudovima, na poslovima sudije, ne rade najbolji pravnici kojima država raspolaže. Najbolji pravnici se uglavnom bave advokaturom, rade u bankama, osiguravajućim društvima i na drugim biznis poslovima, gde ostvaruju višestruko veće zarade od sudija, uz mnogo manje rada i odgovornosti.
Sudska odluka uglavnom zavisi od toga da li je tužilac bio stručan i vešt da dokaže osnovanost svoje tužbe, a ne od toga da li je njegova tužba stvarno osnovana, tako da sud ne može da postigne standard da u istim stvarima donosi identične odluke, što je kruna pravde
Da bi u sudovima radili najbolji pravnici, plate sudija moraju biti veće, makar za dinar, od plate koju pravnici mogu zaraditi na bilo kom drugom poslu i kod bilo kog drugog poslodavca. Zbog malih zarada i neizvesnog napredovanja u sudijskoj karijeri, iz sudova su u poslednjih dvadeset i više godina otišle najbolje sudije, uglavnom muškarci.
Indikativno je da se u beogradskim sudovima, od osnovnih do Vrhovnog suda, zastupljenost sudija muškog pola kreće od 17 do 30 odsto, ili u proseku tek oko četvrtine.
Ovim ne želim da potcenim koleginice sudije, koje izuzetno cenim, i uvažavam to što su one danas preuzele skoro sav teret i odgovornost za obavljanje teškog sudijskog posla. Ja iz navedenog podatka izvlačim zaključak da su sudije muškarci ambiciozniji, karijerno zahtevniji, finansijski zahtevniji i da zbog toga beže iz suda, a da žene ostaju u sudovima zbog toga što su po svemu navedenom skromnije.
Smatram da zastupljenost muškaraca u sudovima mora biti daleko veća. Ni u jednoj državnoj ili društvenoj instituciji u našoj zemlji, u biznisu i bilo gde drugde, zastupljenost muškaraca nije manja nego u sudovima. Siguran sam da bi muškarci u sudovima, svojom ambicijom, potrebom za dobrom profesionalnom karijerom i visokim materijalnim zahtevima, uticali da se značajno poboljša stanje u sudovima.
Sudovi su veliki rasipnici novca građana
Sudovi su, po mom mišljenju, veliki rasipnici novca građana kojim se finansira njihov rad. Ovu tvrdnju sam spreman dokazivati i obrazlagati, što bi zahtevalo dosta vremena i prostora, a ova prilika toliko ne dopušta. Dobrom analizom troškova sudova došlo bi se do saznanja da se mnogo novca nepotrebno potroši u sudovima za službene odbrane advokata i nepotrebna veštačenja. Mnogo novca se potroši na dugo trajanje sudskih postupaka.
Racionalizacijom tih troškova, koja je veoma moguća, mogle bi se napraviti značajne novčane uštede. Takvim uštedama bi se obezbedilo povećanje plata sudija i zaposlenih, mogućnost povećanja broja sudija, što bi sve uticalo na značajno popravljanje efikasnosti rada sudija.
U slučaju da tužilac ne dokaže osnovanost tužbe zbog toga što nije predložio odgovarajuće dokaze, sud će odbiti njegovu tužbu iako mu je poznato da bi se osnovanost tužbe mogla dokazati provođenjem i drugih dokaza, koje tužilac nije predložio. Takva odluka sudije nije zasnovana na istini, niti je pravedna
Primera radi, u postupcima pred sudom za neka krivična dela, za koja se sudi u skraćenom postupku, predviđa se obavezna odbrana okrivljenog, što nema logike. Takođe, sudski veštak medicinske struke, recimo hirurg, deset puta manje naplati sat rada na operacionom stolu, sa skalpelom u ruci, nego za sat rada u sudskom predmetu u kom, na osnovu izveštaja ortopeda, treba da utvrdi vrstu, težinu i mehanizam povrede.
Dakle, postojeći pravilnici o naknadama za rad veštaka zasnovani su na apstraktnim kriterijumima, a ne na objektivnim i logičnim. Pored navedenih, postoji mnogo troškovnih mesta na kojima bi se troškovi sudova mogli značajno smanjiti.
Sudije nisu motivisane da brže i bolje rade, jer na zarade sudija ne utiče koliko su u konkretnom mesecu završili predmeta i sa kojim kvalitetom, plata je uvek ista, mala. Ne postoji varijabilni deo zarade koji se dobija za više izvršenog posla u odnosu na standardnu normu. Plata se nikada ne umanjuje onima koji su uradili manje od norme. Napredovanje sudija nije uvek vezano za količinu i kvalitet izvršenog posla, što demotiviše.
Sve navedeno treba promeniti, da bi se sudije motivisale da brže i bolje rade.
Svi označeni problemi, od čijeg rešavanja zavisi efikasnost u radu sudova, postoje već decenijama. Niko ih ne rešava na pravi način i kontinuirano. Iz samih sudova nema inicijative kojom bi se ukazalo na probleme i načine njihovog rešavanja, niti upornosti u zahtevima da se to postigne.
Zbog takvog odnosa sudije su bez otpora bilo koje vrste omogućile reformu iz 2009. godine. Ni to loše iskustvo nije doprinelo da se sudovi i sudije promene u pogledu davanja svog doprinosa poboljšanju uslova za rad sudova i sudija davanjem predloga za stvaranje boljih normativnih, materijalnih i kadrovskih uslova rada. S druge strane, smatram da ni država, kroz svoje legalne institucije, suštinski nije doprinela stvaranju uslova za unapređenje efikasnosti u radu pravosudnog sistema i njegove nezavisnosti, što je nedopustivo.
PROMENA USTAVA SAMA PO SEBI NEĆE NIŠTA PROMENITI U SUDSTVU
Cenzolovka: Da li će nedavne ustavne promene doprineti da dobijemo efikasan, profesionalan sudski sistem koji pruža sigurnost svim građanima?
Slavko Žugić: Nove ustavne promene koje se tiču pravosuđa ništa neće, same po sebi, promeniti. To što se izbor sudija sada premešta iz Skupštine u Visoki savet sudstva neće sudstvo učiniti nezavisnijim nego što je bilo. Kada se govori o nezavisnosti sudova i sudija, to znači da niko ne sme i nema pravo da utiče na sudove kakvu odluku treba da donesu u konkretnim predmetima. I ja smatram da taj vid nezavisnosti mora da postoji. Međutim, sudije ne mogu da budu nezavisne i da ne polažu račune o tome koliko su posla uradili, koliko vremena su potrošili, koliko su trajali sudski postupci, koliko je novca potrošeno za vreme trajanja postupka.
Navedena pitanja legitimno mogu da im postavljaju Skupština, nadležno ministarstvo, Visoki savet sudstva, svaki viši sud nižem sudu, kao nadzorni, i sudije su na sva ta pitanja dužne da odgovore, da opravdaju učinjeno, da obrazlože zašto nešto nisu učinili i da za neučinjeno odgovaraju.
Sudovi i danas presuđuju u ime naroda, troše novac građana, i logično je da u tom delu polažu račune građanima, odnosno institucijama izabranim od strane građana.
Ustavnim promenama stvara se okvir, a posebnim zakonima treba obezbediti nezavisnost sudstva i efikasniji rad sudija i sudova. Tim posebnim zakonima treba ustanoviti objektivne kriterijume za izbor članova VSS i sudija, čijom primenom će se obezbediti da najbolji kandidati budu izabrani. Ako se to postigne, onda je manje važno ko vrši izbor sudija, jer ko god da vrši izbor, a mora primeniti objektivne kriterijume, mora izabrati one najbolje i time se postiže najbolji cilj. Ako ne postoje objektivni kriterijumi, nema garancije da će biti izabrani najbolji, ma ko da ih bira.
Lično mislim da je optimalno rešenje da prvi izbor sudija vrši Narodna skupština i to na mandat od pet godina, a da iz tog prvog mandata, na trajni mandat sudije bira VSS, kao i da odlučuje o njihovom daljem napredovanju u radu.